- Този ли е последният? - Не знам.
- И без това няма етер. - Господи.
Ей, ти! Този ли е последният?
Господи, каква гадост!
Поне няма гангрена.
Ще има, ако не го ампутираме скоро.
Не мога да режа, едва гледам.
Съжалявам.
Да ударим по едно кафе. Той може да почака още малко.
Господи!
Бинокъл.
- Това хората на Тъкър ли са? - Да, сър. Мисля, че са те.
Откога са тук?
Намерихме ги сутринта, сър. Тук са от два дни.
Вие ли сте, лейтенант?
Кучи синове.
По-добре залегнете.
Не се шегувам! Тия не си поплюват! Лягайте долу!
Ето готово.
Бяхте ли в болницата?
Безрезултатно.
Какво става тук?
Уместен въпрос.
Можете да питате майора, но той не знае. Зает е.
Умува защо в офицерския стол е свършил сладоледа.
Тогава, разбира се, идва генерала.
Той дойде да види шоуто.
Но разбра, че шоу няма да има,
което не е съвсем вярно, защото пуснахме един балон,
но те го свалиха преди да се отлепим от земята.
И двете страни не са пробвали нищо. Цял ден е мъртвило.
Сега майорът гледа генерала.
Вика си: "Май трябва да направя нещо."
Знаете какво значи това. Със сигурност не искам да се юрна
пръв през полето. Би трябвало и те да са каталясали като нас,
но всеки знае, че хората на Тъкър са яки като кремък.
Единствените жертви досега са три крави.
Но тая няма да я бъде дълго.
Кучи син!
Някои от момчетата казват: "Ако няма да се бием...
можем просто да уредим цялата работа с един...
покер.
Представете си гледката.
Седят си няколко души насред бойното поле...
и блъскат картите.
- Какво е това, сър? - Някакъв самоубиец.
Тъкър!
Какво прави?
- Какво му каза? - Нищо.
Върни се, кучи син!
- Няма да успееш втори път! - Ще се прежаля.
Прости ми, Господи.
- Връща се отново! - Ето го идва, момчета!
- Готови! - На мушка ми е.
Недейте...
Не ми режете крака.
Бъди спокоен, синко. Ще си запазиш крака.
Бог ми е свидетел, ще го запазиш.
- Докарайте линейката ми. - Сър?
Докарайте линейката и моя личен хирург с нея!
Тук има един достоен офицер.
Странно нещо е животът.
Опитът ми да намеря смъртта ме превърна в герой.
За награда получих Сиско,
верния кон, който ме носеше през полето онзи ден.
След като оздравях ми разрешиха да служа, където пожелая.
Клането на изток продължаваше, когато пристигнах във форт Хейс.
Малък остров сред безкрайния океан на прерията.
Лейтенант.
Къде мога да намеря майор Фемброу?
- Надолу в края на коридора. - Благодаря.
"Лейтенант Джон Дънбар."
Лейтенант Джон Дънбар?
- Да, сър. - "Да, сър."
- Изтребвате индианци, а? - Моля?
Тук пише, че ви пращат в граничен район.
Там е индианска земя. Бързо заключих, че избивате индианци.
Нямаше да се издигна на тази длъжност, ако бях глупак.
- Не, сър. - "Не, сър."
Пише, че сте награден с орден.
Да, сър.
И ви пращат тук?
Всъщност, сър, дойдох тук по собствено желание.
Наистина? Защо?
Винаги съм искал да видя границата.
Искате да видите границата?
Да, сър. Преди да е изчезнала.
Какъв умен момък е дошъл при мен.
Сър... Благородни рицарю.
Изпращам ви със заръка...
да се представите на капитан Каргил...
в най-далечния гарнизон на царството...
Форт Седжуик.
Личният ми печат ще осигури безопасността ви...
през дивите вражески земи.
- Чудех се... - Да?
- Чудех се, сър, как ще стигна дотам? - Мислите, че не знам?
- Не, сър. - Така мислите.
- Просто не знам... - Замълчете.
Сега съм великодушен и ще ви сторя едно благодеяние.
Виждате ли онзи селяк? Нарича се Тимънс.
Отива във Форт Седжуик този следобед.
Тръгнете с него, ако желаете. Той знае пътя. Това е всичко.
Благородни рицарю?
Току-що се напиках в гащите...
и никой не може да ми помогне.
За вашето пътешествие!
И за моето пътешествие!
Дий!
По-бързо, Джим!
- До утре да е свършено. - Да, сър.
- Сър? - Донесете ми короната!
- Не разбирам, сър. - Глух ли си, глупако?
Казах веднага да ми донесете короната!
Веднага!
Не.
- Ще ви донеса короната. - Не.
Сър?
Майоре?
Кралят е мъртъв.
Да живее кралят.
Махнете децата от тук, по-живо!
Дий, Джим и Джейк!
По-бързо, Джим!
Какво беше това?
Какво е това?
Какво, по дяволите, е това?
Защо не го запишете в тефтера?
Ако не беше моят спътник смятам,
че щях да се чувствам прекрасно. Знам, че не е лош човек,
но е най-мърлявият човек, когото съм виждал.
Колко далече е форта?
Далече.
Колко далече?
40, 50 мили, може би.
Защо бързате толкова да стигнете до Седжуик?
Това е постът ми.
Домът ми.
Не е лесно да ви се угоди, признавам си.
Погледнете натам.
Какво открихте?
Някой на изток се пита "Защо не ми пише?"
Глупаво копеле.
Ставай, Тимънс.
Ставай.
Хайде, ставай.
Ставай!
Някой ме сръга отзад. Ти ли беше?
Да опустееш дано!
Ще ми излезе цицина.
Полковник Гест?
Не е нужно да ми отговаряте, просто излезте, моля.
Това е краят.
Съберете хората пред казармата.
Вие ме мразите.
Но аз не изпитвам същото към вас.
Вие останахте.
Останахте, след като взеха всичките ни коне.
Останахте, след като всички други дезертираха.
Останахте, след като армията не успя да ни достави още припаси.
Чаках товарната кола от Форт Хейс, както и вие чакахте ден след ден.
И всичко, което мога да ви кажа е, че съм горд с вас.
Сега си съберете нещата. Напускаме това място.
Армията да отива по дяволите.
Вървете. Съберете си нещата.
Защо не сме виждали бизони?
Не можеш ги разбра смрадливите бизони.
Не можеш. Понякога не се вясват с дни.
А после се изсипват на талази като курвенски къдрици.
- А индианци? - Индианци? Проклети да са!
Тях е по-добре да ги виждаш само мъртви.
Само крадат и просят.
Там горе!
Предприятието май не процъфтява, а?
- Тръгвай. - Защо? Там няма нищо.
Защото казах. Тръгвай.
Смотана кранта!
Тук няма нищо, лейтенант.
Лейтенант!
Всички са избягали или са били избити.
Да разтоварим каруцата.
Какво? И да оставим всичко тук?
Аз също оставам.
Но тук няма нищо.
Вярно, в момента няма.
Не знаем какво се е случило.
При това положение...
най-добре да обърнем и да се връщаме.
- Тук ми е назначението. - "Тук ми е назначението?"
Тук ми е назначението.
"Тук ми е назначението?" Исусе Христе.
Абе ти луд ли си?
Кучият му син. Исусе Христе.
- Това е моят пост. - Добре, свалете го.
А това са припасите на поста, ясно? Сега слез от каруцата...
- Свалете револвера де! - И ми помогни да разтоваря.
Само си говорим, свали го.
Ще им кажа къде сте.
Добре.
Всичко хубаво.
Благодаря.
Джейк и Джим!
Добро муле!
Дий!
Добри мулета!
Намерих Форт Седжуик изоставен.
Чакам връщането на гарнизона или вести от щаба.
Фортът е в плачевно състояние
и реших да си възложа почистването му от утре.
Припасите ми са в изобилие, а районът е такъв,
какъвто съм си го представял.
Не може да има друго такова място на земята.
Лош кон.
Животните в езерото не са били отровени.
Всички са били застреляни. Но защо? За удоволствие?
Може ли да е било от злоба?
Първоначално щеше да кажа, че мъжете тук са умирали от глад.
Но тази гниеща маса говори за противното.
Пещерите са още по-голяма мистерия.
Какво може да е принудило тези хора да живеят в пещери?
Може нещо да ги е подплашило. Може да е имало някакъв бунт.
Не мога да свържа оставените следи.
Може би подкреплението ще даде отговор на въпросите ми.
Давай, Сиско. Още веднъж.
Давай!
Хайде! Давай, Сиско!
Давай!
Давай! Точно така! Спокойно.
Само бял човек би запалил огън, който всички да виждат.
Може би са повече от един.
Може да са трима или четирима.
Трима-четирима, които няма да се върнат у дома.
Нямаме никакви трофеи.
Нямаме пушки.
Белите хора със сигурност имат пушки.
Трудно е да преценим колко са на брой.
По-добре да забравим за това и да си вървим.
Ами вървете си.
По-скоро бих умрял,
отколкото да споря заради някаква струйка дим.
Той няма да миряса, докато всички не умрем.
"И ако аз..."
Виж ме само.
Не убивайте мулетата ми.
Спрете. Недейте.
Моля, не убивайте мулетата ми.
Доволен съм от усилията си досега.
Въпреки подобренията ми, обаче, тук си остава някак грозно.
Рана, по-голяма от липсата на грижи, която ще бъде трудно изцерена.
Мина почти месец.
Започнах да харесвам живота във Форт Седжуик.
Особено моите всекидневни разузнавателни разходки със Сиско.
Всеки ден навлизаме все по-навътре в прерията и всяко откритие,
голямо или малко, остава запечатано в ума ми завинаги.
Сякаш ме бяха изоставили, тъй като никой не беше дошъл все още.
Допускам, че има някакъв проблем, който скоро армията ще реши.
Може би е глупаво да се надявам,
но когато погледна на изток към хоризонта
в мен винаги се надига надеждата, че там някъде може да има войници.
Все още никаква следа от отряда на капитан Каргил.
Въпреки че имах много запаси, реших да разделя храната на дажби
сякаш не съм сам, а сме цял взвод.
Един вълк живо се интересува какво става тук.
Той, обаче, не изглежда склонен да досажда.
Освен Сиско, той е единственият ми другар.
От два дни идва всеки следобед.
Предните му лапи сякаш са обути в бели чорапи.
Ако дойде и утре, ще го нарека Чорапчо."
Мина почти месец и все още никой не е дошъл.
Колкото по-дълго се запазва това състояние,
толкова по-малко склонен съм да вярвам, че някой ще дойде.
Дъждът ме принуди да стоя повече вътре през последните два дни
и аз започнах да правя един навес.
Много ми е самотно в момента,
но честно казано не съм нещастен.
"Как да се оженя за хубаво момиче"
"Като нямам даже и палто?"
"Войнико, войнико"
"Няма ли да се ожениш за мен"
"Преди битката да почне"
"Как да се оженя за хубаво момиче"
"Като нямам даже и обувки?"
"Как да се оженя за хубаво момиче"
"Като нямам даже и шапка?"
"Войнико, войнико, няма ли да се ожениш за мен"
"Преди битката да почне"
"Как да се оженя за грозно момиче"
"Когато вкъщи ме чака хубавата ми жена?"
Ей, ти!
Това беше първият ми контакт с див индианец.
Дойде във форта и се опита да открадне коня ми.
Когато се появих, той се уплаши и избяга.
Реших да заровя излишното оръжие, за да не попадне в ръцете на врага,
запазвайки само най-необходимото за себе си.
Следобедните ми разходки са сведени до къси обиколки,
без да изпускам форта от поглед.
Вземам мерки да се подготвя за друго посещение.
Не знам колко са в околността,
но допускам, че има ли един има и други.
Впрягам повечето си усилия да създам илюзия
на сила и стабилност.
Все още съм сам, обаче, и ако скоро не дойде войска
всичко може да пропадне.
Ритащата птица страни от хората последните няколко дни.
Не ми харесва да виждам нашия шаман така усамотен.
Какво казва жена му?
Казва, че страни от хората.
Не това те попитах.
- А какво ме попита? - Какво каза тя?
Каза, че той страни от хората тези дни.
Това казва тя.
Гледай месото ми да е меко.
Болят ме зъбите.
Може ли да вляза?
Не, нека да седне при мен.
Страната ни изглежда добре това лято,
но не съм излизал да я видя.
Но бизоните закъсняват.
А аз винаги се притеснявам за коремчетата на децата ни.
Мислех си за един танц.
Да. Танцът винаги е добра идея.
Ще е добре да имаме ясно знамение.
Има едно странно нещо относно знаменията.
Ние знаем кога са добри или лоши.
Понякога са необичайни и е трудно да бъдат разбрани.
Един умен човек би обмислил тези неща.
Ако все още е объркан, той ще каже на някого.
Например, може да каже на теб или на мен.
Един умен човек винаги ще го направи.
Аз видях такова знамение.
Наистина?
Видях един мъж.
Един гол, бял мъж.
Сигурен ли си, че беше мъж?
Видях пола му.
Говори ли с него?
Не.
"Минаха два дни и нищо.
"Трябва да са съобщили за появата ми.
"Направих всички възможни приготовления.
"Не мога да се защитя добре, тъй като все още съм сам.
"Но ще опитам да ги стресна, когато дойдат.
"Чакам. "Послепис...
"Индианецът, когото видях, беше забележителен мъж."
Може да е бог.
Или бял вожд с необикновени умения.
Ето защо трябва да говорим с него.
Много думи изхабихме за този бял човек.
Какъвто и да е, не е сиукс и затова е по-долу от нас.
Чуя ли, че идват още бели, ме напушва смях.
Взехме им стотици коне.
Нямаше чест в това.
Те не яздят добре. Те не стрелят добре.
Мръсни са.
Войниците не можаха да изкарат и една зима тук.
И тези хора се считат за преуспели?
Родът им скоро ще погине.
Този глупак сигурно се е изгубил.
Аз чух силните слова на Вятър в косите.
Вярно е, че белите са жалко и непонятно племе.
Но не се заблуждавайте. Белите идват.
Дори и враговете ни го признават.
Затова, видя ли сам човек да броди без страх в земите ни...
не мисля, че се е изгубил. Мисля, че може да носи магия.
Виждам някой, който може да говори
от името на всички бели хора, които идват.
Смятам, че можем да преговаряме с този мъж.
Ритащата птица винаги гледа напред и това е добре.
Но този човек не може да покрие колибите ни
или да нахрани децата ни.
Той е никой за нас. Ще взема няколко мъже.
Ще забием няколко стрели в белия човек.
Ако у него има магия, няма да пострада.
Ако ли не, той ще умре.
Никой не може да казва на другия какво да прави.
Но убийството на бял човек е опасно.
Убиеш ли един, ще дойдат много други.
Лесно е да се объркаме от тези въпроси.
Трудно е да решим какво да сторим.
Трябва още да поговорим за това.
Нямам какво повече да кажа.
- Какво има? - Не мислим, че идеята е добра.
Ако вземем коня на бял бог, ще пишат песни за нас.
Може би.
Ще ни помолят да ходим на набези.
Кой ще вземе коня?
Аз.
Аз, но ще го направим заедно. Сега кой мисли, че планът не е добър?
Винаги едно и също.
Всеки път.
Да, сър. Не, ще попитам, сър.
Ще бъдем герои!
За нас ще се пишат песни.
Какво стана?
Не знам. Ръката ми не е добре.
Не биваше да падаш. Сега ще си изпатим.
Идеята беше твоя.
Моята идея беше да откраднем коня, не да падаш от него.
Видрата се нарани.
Какво зяпаш? Мен ме боли - не теб.
И мен ще ме заболи като разбере баща ми. Ще ме набие с лъка си.
Аз съм Вятър в косите!
Виждаш ли, че не се боя от теб?
Виждаш ли?
Отрядът, който тръгна срещу Ютите се връща.
Много са паднали в битката.
Сега разбрах, че съм грешил.
През цялото време чаках.
Какво чаках? Някой да ме открие?
Индианците да ми вземат коня? Да видя бизон?
Откакто съм пристигнал, все съм като върху пачи яйца.
Това се превърна в лош навик и вече ми омръзна.
Още утре ще ида при индианците.
Не знам какви последствия ще има и дали е разумно,
но се превърнах в мишена, а това прави лошо впечатление.
Край на изчакването.
Какво ме зяпаш?
Копеле!
Не. Чакай.
Чакай!
Нуждаеш се от помощ. Ранена си.
- Имаш нужда от... - Не!
Нека ти... имаш нужда от помощ.
Нуждаеш се от помощ. Ранена си. Нека ти помогна.
Ранена си.
Недей.
Тя е ранена.
Не си желан тук.
Не. Тя е ранена.
Махай се оттук!
Не си желан. Махай се!
Спрете!
Войникът не е дошъл да се бие.
Той си отива и ние ще го пуснем.
Съгласен съм с Ритащата птица.
Ще идем да поговорим с белия човек.
И ще узнаем защо е дошъл.
Щом съветът решава да разговаря с белия...
така ще бъде.
Но според мен не е редно...
един велик вожд като Десетте мечки
да разпитва някакъв жалък бял натрапник,
който има само хубав кон и дрехи на белокож.
Аз няма да отида.
Ще отидеш.
Ти също ще отидеш.
Това е всичко, което имах да кажа.
Добре дошли.
Здравейте!
Елате.
Моля, седнете.
Седнете.
Чакайте... Чакайте малко.
Той е луд.
Татанка. Бизон.
- Бизон. - Татанка.
Бизон. Татанка.
"Свирепия, както го наричам, изглежда много як.
"Дано да не се наложи да се бия с него.
"На първо впечатление, изглежда честен и прям.
"Кроткият много ми харесва.
"Той е търпелив и любознателен.
"Изглежда общителен.
"Доколкото разбирам е някакъв старейшина."
Бизон.
"Мисля, че при следващото им гостуване ги впечатлих още повече.
"Смлях кафе с мелничка, нещо, което не бяха виждали преди."
Кафето не е ли хубаво?
Може би е твърде силно.
Захар.
Сложи си.
Опитай.
Захар.
Искате ли?
Много слагаш.
Добре. Да.
Приятно е да си сред хора отново.
Много остава неизказано и имам чувството, че тези хора
особено кроткия, искат нещо от мен.
Подарих им кафе и почти всичката захар.
И без това щеше да се развали.
Смятам, че не е пресилено да се каже,
че положихме основите на добри взаимоотношения.
Вдигналата юмрук.
Трябва да си поговорим.
Раните ти заздравяват ли?
Заздравяват.
Щастлива ли си в семейството ми?
Доволна съм, че съм тук.
Но ми е мъчно за мъжа ми.
Може би един ден пак ще се омъжиш.
Може би.
Идват вести, че белите пристигат.
Завладяват всички индиански земи.
Мисля, че скоро ще дойдат тук.
Този бял мъж, който живее в стария форт...
Навестих го и вярвам, че има добро сърце.
Страхувам се от белия мъж във форта.
Боя се да не съобщи на другите, че съм тук.
Боя се, че те ще се опитат да ме отвлекат.
Чувала съм, че отвличат хора.
Нашите воини ще се сражават с тях ако опитат.
Не мога да говоря езика на белия човек.
Той не може да говори нашия.
Дълго не съм го говорила.
Искам да се опиташ.
- Не знам как. - Знаеш.
Не мога.
Не мога. Всичко е мъртво в мен.
Не те моля заради себе си. Моля те заради целия ни народ.
Той знае разни неща за белите, които ние не знаем.
Трябва да си спомниш.
Не мога.
Ще проговори ли белите слова?
Не иска да опита. Инати се.
Тя плачеше.
Май ти си се заинатил.
Кристин!
Хвани ги, Джо! Хвани пиленцата!
Били, не пипай кученцата!
По дяволите! Прибери децата в къщата.
Веднага!
Кристин!
- Кристин! Къде си? - Тук горе, мамо.
- Слизай веднага! - Защо?
Просто го направи.
Стойте там. Скрийте се. Чувате ли ме?
Джо, веднага влизай в къщата!
Уили!
- Кои са тези, Уили? - Приличат на паони.
Бащите ни си говорят с тях.
- Какво искат? - Не знам.
Продължавайте си пътя. Чухте го. Махайте се оттук.
Бягай, Кристин!
Бягай!
Джо!
Кристин!
Мамо!
Хайде, Чорапчо. Бекон.
Чорапчо, също като Сиско, стана мой верен приятел.
Все още не яде от ръката ми,
но винаги ме предупреждава, когато нещо не е наред.
Татанка.
Не. Не съм виждал бизони.
Съжалявам.
Гладни ли сте? Гладни ли сте?
Имам храна. Много храна.
Всичко, казано ми за тези хора беше лъжа.
Те не са просяци и разбойници.
Те не са такива страшилища, каквито ги изкарват.
Напротив, те са учтиви и непринудени хора.
Общуването, обаче, е трудно
и Кроткият е не по-малко обезсърчен от мен.
Напредъкът ни се основава повече на несполуки,
отколкото на успехи.
Исках да питам дали жената, която намерих е жива,
но е прекалено сложно, предвид езиковите ни пречки.
Едно е ясно. Няма бизони и това ги тормози.
Вчерашната ни среща беше най-сполучливата.
Изглежда ме поканиха в селото си и нямам търпение да отида.
Очаквахме те.
Кажи му, че се радваме, че е тук.
Здравей.
Ти...
тук...
хубаво.
Благодаря. Много ми е приятно.
Много ми е приятно.
Питай го какво търси във форта.
Фортът...
Чакай, чакай!
Как се казвате?
- Нашите имена? - Как му е името?
Той е прав. Първо трябва да се представим.
Той...
- Рита. - Рита?
- Още. - Още рита?
Ритаща...
Птица? Птица, Ритащата птица.
Ритащата птица.
Какъв е той...
- Ваш вожд? - Не.
Свят човек.
А твоето име?
- Не знам... - Как те наричат?
Ставаш?
Вдигаш се?
Вдигнала?
Вдигнала? Така ли се казваш?
Вдигналата...
- Вдигналата... - Вдигналата?
- Юмрук? - Да.
Вдигналата юмрук?
Вдигналата юмрук.
Аз съм Джон Дънбар.
Джон Дънбар.
Дъм-бър. - Не, не Дъм-бър.
Дънбар.
Дън... бар. Не Дъм-бър.
Дънбар.
Това беше значителен напредък в отношенията ни.
Жената, която намерих в прерията, говори английски
и днес постигнахме много.
Тя е бяла и въпреки че не знам как се е озовала при тези хора,
виждам, че не е пленница. Макар че не се страхувам,
не се чувствам съвсем радушно приет от всички в селото.
Посещението ми трябва да е по идея на Ритащата птица.
Той е много ентусиазиран и като две деца
ние нямаме търпение да научим повече един за друг.
Но аз усещам, че нещо ме възпира.
По някаква причина, не мога да отговоря на всичките му въпроси.
Може би чувството ми за дълг ми подсказва да не дрънкам много.
Приятно ми е да видя отново Форт Седжуик, но все пак
с нетърпение очаквам друго посещение на новите ми съседи.
Все още това е мой дом, обаче,
и аз чакам подкреплението, надявайки се
преговорите с дивите хора от равнините да бъдат плодотворни.
Бизон! Бизон! Видях бизон!
Бизони!
Татанка. Татанка?
Да.
Пратиха следотърсачи да открият дирята.
Докато си събрах нещата
цялото племе потегли.
Дисциплината и бързината, с която се движеха
могат да възхитят всеки военачалник.
Настроението е повишено и за един ден аз се превърнах
от съмнителен тип в обект на възхищение.
Поздравяват ме с широки усмивки и одобрителни погледи.
С две думи - станах знаменитост.
Лей-тен-тант! - Лей-тен-тант!
Следотърсачите откриха дирята точно където им казах.
Не беше трудно да се открие...
огромна ивица изровена земя ширнала се до хоризонта.
Каква ли бе числеността на стадото
сътворило тази невероятна картина?"
Лей-тен-тант!
Кой е могъл да направи такова нещо?
Полето бе достатъчно доказателство, че са били хора без ценности
и без сърце, които не зачитаха правата на сиуксите.
Следите от каруците ясно показваха
и сърцето ми се сви, че са били бели ловци.
Радостните викове
стихнаха като мъртвите бизони, оставени да гният в долината,
убити само заради езиците и кожите им.
Лей-тен-тант.
Изведнъж стана ясно какво се е случило
и сърцето ми се сви като опитах да убедя себе си,
че убитите бели мъже са били лоши хора и са заслужавали да умрат.
Но нямаше смисъл.
Опитах се да повярвам, че Вятър в косите и Ритащата птица
и останалите участвали в убийството не са щастливи, че са го направили.
Но те бяха.
Като гледах познатите лица осъзнах, че пропастта между нас
е по-голяма отколкото съм могъл да си представя някога."
Докато те празнуваха предстоящия лов
аз се чудех къде да се дяна.
Не знам дали разбираха, но аз не можех да спя сред тях,
макар че никой не ме погледна с укор.
Виждах само смущението на хора, неспособни да предвидят бъдещето.
Добре ли си?
Не мога повече.
Преядох.
Нямам сили да разказвам повече.
Не.
Искаш ли да го пробваш?
Ето.
Не мога. Твърде много е.
Добра сделка.
Сключихме добра сделка.
Не мога, преядох! Уморен съм!
Не!
Лей-тен-тант! Лей-тен-тант!
Татанка. Голям татанка.
Голям татанка.
Тази шапка е моя!
Носиш моята шапка.
- Шапката е моя. - Намерих я в прерията. Моя е.
Не, ти...
Моя е.
Тази шапка е на лейтенанта.
Оставил я е в прерията. Значи не я е искал.
Да, но сега виждаш, че си я иска.
Всички знаем, че това е войнишка шапка.
Всички знаем кой я носи.
Щом искаш да я задържиш, добре.
Но дай нещо за нея.
Добра сделка!
Ето те. Ела тук, Сиско.
Изглежда тук всеки ден завършва с чудо.
Благодаря на Бога за този ден.
Безсмислено беше да стоим повече.
Не можехме да носим повече месо.
Бяхме ловували 3 дни, изгубихме 6 коня...
и само трима бяха ранени.
Не бях виждал толкова лъчезарни хора,
така отдадени на семейството и един на друг.
Единствената дума, която ми идваше наум беше "хармония".
Често съм се чувствал самотен,
но едва днес се почувствах напълно самотен.
Днес направих голяма обиколка.
Няма нищо за докладване.
Времето изглежда не е от значение, с изключение на факта,
че съм отегчен и часовете са безкрайни.
Трудно ми е да намеря ентусиазъм
за редовните си задължения тук.
И фортът показва сериозни признаци на липса на грижи.
Истината е, че новите приятели ми липсват.
Техните образи са пред очите ми, но това не ми стига.
Утре ще ги навестя.
Може да е нахално от моя страна, но какво лошо има?
Та те са мои съседи.
Звуците на нощта ми станаха толкова близки,
че започнаха да ми действат успокоително.
Животът ми в прерията е приятен и общо взето съм доволен.
Действам на индианците с притегателна сила,
която отива отвъд любопитството. В тях се усеща мъдрост
и те ме привличат по начин много по-силен
от задълженията ми към армията.
Върви си!
Проклет да е.
Върви си!
Изчезвай! Върви си, Чорапчо!
Лош вълк!
Беше прав. Той е необикновен бял мъж.
Трябва да има истинско име.
Вече е есен и прекарвам още повече време с моите приятели.
Дадоха ми собствена колиба и се чувствам отлично там.
Разговаряме всеки ден, но знам,
че Ритащата птица е разочарован от мен.
Все пита още колко бели ще дойдат.
Казвам му, че белите хора само ще преминат през земята му.
Но говоря полуистини.
Един ден те ще бъдат много. Но не мога да му кажа това.
Сигурен съм, че Вдигналата юмрук усеща, че крия нещо,
но й прави чест, че си мълчи.
Група воини скоро ще тръгва на бой срещу паоните
и аз помолих да вземат и мен.
Усетих, че правя грешка,
но не мога да се реша да взема думите си назад.
Те са ми приятели, и доколкото разбирам
паоните се отнасят много жестоко към тях.
Дано не съм прекалил.
Заповядай.
Да седна?
Ритащата птица иска да знае защо желаеш да воюваш с паоните.
Те не са ти сторили нищо.
Те са врагове на сиуксите.
Само сиукси ще се сражават.
Кажи му, че съм воювал...
по-дълго от повечето млади бойци.
Кажи му.
Воинските умения на сиуксите...
не са като тези на белите.
- Ти не си готов. - Разбирам.
Кажи му, че не мога да науча тези умения в лагера.
Той също те моли...
да бдиш над семейството му докато го няма.
Тази негова молба е голяма чест за теб.
Кажи му, че ще бъда щастлив да бдя над семейството му.
Той благодари на Танцуващия с вълци, че дойде.
Кой е Танцуващият с вълци?
Това е името, с което...
всички тук те наричат.
Танцуващият с...
Разбира се!
Онзи път...
Танцуващият с вълци.
Как е по вашему?
Говори с белия човек, ако това ти харесва.
Приятно ми е да говоря белите слова.
Ето ме.
Да се разходим.
Отрязах го.
Обръснах го. Продължавай.
Трева расте в прерията.
"Трева расте в прерията"?
- Сгреши! - Сгреших?
- Каза "Огън лумва в прерията." - Наистина?
Не ми се смей.
Този мъж е боец.
Още веднъж.
- Този мъж е боец. - Добре, знам го.
Ху ху, нали?
Не?
Да опитаме с това.
Каква е думата...
...за красива?
Какво правите?
Горещо е и ние стоим на сянка.
Гладен съм.
Как е Танцуващият с вълци?
Какво имаш предвид?
Учи ли се?
Бързо се учи.
Какво си мислеше, че имам предвид?
Днес ще ходиш за вода?
Тогава нека те вземем с нас.
Как се сдоби с името си?
Бях малка, когато дойдох да живея в племето.
Караха ме да работя.
Работех всеки ден, по много.
Имаше една жена,
която не ме обичаше.
Все ме наричаше с лоши думи и понякога...
ме биеше.
Един ден тя...
пак започна да ме ругае...
навела лице към моето...
и аз я ударих.
Не бях много голяма, но тя падна.
Падна тежко и повече не мръдна.
А аз стоях над нея вдигнала юмрук и питах дали
има друга жена, която иска да ме тормози.
Оттогава никой не ме е закачал.
Има си хас!
Покажи ми.
Покажи ми къде я удари.
Защо не си омъжена?
- Извинявай. - Трябва да тръгвам.
Съжалявам.
Мога ли да ти помогна?
Нищо ли няма да кажеш днес?
Не, няма.
Някои от словата ти са погрешни, но си схватлив.
Какво искаш да ти разкажа днес?
Интересува ме Вдигналата юмрук.
Защо тя няма мъж?
Тя е в траур.
Не...
Не разбирам "траур."
Тя жали за някого.
За кого жали?
Не е прилично да се говори за мъртвите.
Но ти си нов, затова ще ти кажа.
Тя жали за мъжа си.
Той беше убит неотдавна.
Точно тогава ти я откри в прерията.
И докога ще жали?
Това ще реши Ритащата птица.
Той я намери, когато тя беше съвсем малка.
Хората говорят за теб.
И какво казват?
За чудото, което постигна с Танцуващия с вълци.
Аз го наскърбих и трябва да говоря с него.
Не можеш. Той си отиде.
Замина тази сутрин.
Сигурно се чудиш:
"Ама защо не пише той?"
Здравей, Чорапчо.
Хайде.
Няма да де нараня. Хайде. Можеш да го направиш.
Хайде.
Лесно е.
Лесно е, Чорапчо.
Аз съм в траур.
- Не, не можем. - Напротив.
Трябва да внимаваме.
- Трябва да внимаваме. - Добре.
Почакай!
Какво?
Беда!
Паоните идват. Голям отряд от 40, 50 мъже този път.
Ловците ги открили недалеч на север. Скоро ще бъдат тук.
Каменно теле, чакай. Ще дойда с вас.
Те не идват за коне. Идват за кръв.
Вземи оръжията си и ела до колибата ми.
Аз ще ги взема.
Каменно теле, чакай.
Аз имам оръжия. Имам много пушки.
- Във форта ли? - Да.
Далече е и нямаме излишни хора.
Пушката прави от един воин двама.
Вземи един човек и тръгвай.
Ще взема Големия смях.
Добре!
Стреляй!
Трудно бе да опиша чувствата си.
Никога не съм участвал в такава битка.
Тук нямаше тъмни политически цели.
Не беше бой за земи, богатства или освобождение.
Бихме се, за да спасим запасите си за зимата.
Да защитим живота на жените и децата.
Смъртта на Каменното теле бе тежка загуба, но дори старите не помнеха
такава категорична победа.
Постепенно започнах да гледам на това по нов начин.
Почувствах гордост, неизпитвана досега.
Никога не съм знаел истински кой е Джон Дънбар.
Вероятно самото име не означаваше нищо.
Но като чувах сиукското си име отново и отново
за пръв път разбрах кой съм наистина.
Когато бяхме млади, той винаги се перчеше колко е смел.
И какъв велик вожд ще стане.
Мислеше, че съм впечатлена.
Докато се разхождахме из прерията се натъкнахме на малко стадо бизони.
И първото нещо, което направи смелият воин,
беше да хукне към едно дърво.
Щеше напълно да забрави за мен,
ако не му трябваше помощта ми да се покатери на него.
И ние седяхме там цял ден,
докато старият женски бизон обикаляше отдолу.
Вдигаше много шум и удряше главата си в ствола.
Къде отиваш? Ще играем комар.
При Конника игрите винаги са интересни.
Не мога, уморен съм. Конникът и без това вече ми отмъкна една пушка.
Лека нощ.
Докога ще жали Вдигналата юмрук?
Не знам.
Надявам се, че няма да е дълго.
Случило ли се е нещо?
Какво?
Тя отново намери любовта.
При кого?
- А ти как мислиш? - Кажи ми.
Танцуващият с вълци.
Сигурна ли си?
Когато ги видиш заедно, ще разбереш.
Какво говорят хората?
Радват им се.
Никой ли не се сърди?
Нормално е - и двамата са бели.
Изглежда аз трябва да кажа тежката си дума.
Тя е твоя дъщеря.
Знам.
Не се ядосвай. Не можеш винаги да предвидиш всичко.
Престани! Остави ме на мира.
Вдигналата юмрук!
Ти няма да жалиш повече.
Стой, стой.
Говори се, че искаш да се жениш.
За кого?
За Вдигналата юмрук.
Тя е, нали?
- Тя е в траур. - Вече не.
Ритащата птица я освободи.
Наистина?
Какво правиш тук?
Ритащата птица ми каза да чакам.
Може да се наложи да чакаш дълго.
Големият смях казва, че е видял Ритащата птица да язди в прерията.
Казва, че си е говорил сам.
Шаманът го приема много навътре, когато узнава за нещо последен.
Какво да правя?
Ти си доста беден, а едно сиукско момиче не се дава безплатно.
Не знам дали можеш да се ожениш.
Имам еленова кожа...
Не, това е прекалено много.
Мислиш ли, че конят ми е прекалено много?
За едно момиче.
Чакай тук. Може би ще можем да ти помогнем.
Чакай.
Всичко, което правя е да чакам!
Цялото село с голямо желание започна
да събира волни пожертвувания за мен.
Щедростта на хората беше поразителна.
Колкото по-ценен беше дарът, толкова по-лесно беше даван.
Дори най-бедните семейства искаха да дадат животни,
които не можеха да си позволят.
"Беше ми трудно да им откажа.
"Черният шал беше мистерия.
Не можех да отгатна какво си мислеше,
а тя не предложи никакъв съвет, никакви окуражителни думи.
"Може да съм бил обект на шега,
която включваше цялото село,
но аз бях твърдо решен.
Вятър в косите ми каза, че ако всичките дарове ги няма на сутринта
предложението ми е било прието.
Прекарах безсънна нощ, чудейки се каква грешна стъпка,
ако имаше такава, бях направил.
Идея си нямах какво щеше да е решението на Ритащата птица.
Обърни се.
Изглеждаш добре.
Знаеш ли, мъжът, когото тя оплакваше,
беше най-добрият ми приятел.
Не го знаех.
Беше добър човек.
Не ми беше лесно да те харесам.
Аз не съм мъдрец като Ритащата птица.
Първото, което изпитвам е гняв.
Не намирах отговор на въпросите си.
Но сега си мисля, че той си отиде, защото дойде ти.
Така смятам.
Днес е хубав ден за мен.
За мен също.
Ако искаш този мъж, вземи ръката му в своята.
Никога не бях се женил.
Не знам дали всички младоженци изпитват същото,
но докато Ритащата птица изреждаше задълженията на един съпруг
аз виждах само нея.
Дрехите й...
очертанията на фигурата й...
блясъка в очите й...
малките й стъпала.
Бях сигурен, че любовта ни ще възтържествува.
Чу ли всичко, което казах?
Да.
Тогава я заведи в колибата си.
Тя е твоя жена.
Ами добре.
Благодаря ти от сърце.
Довиждане.
Вратата на Танцуващия с вълци често е затворена тия дни.
Мисля, че имат проблеми с правенето на бебе.
Изобщо не мисля, че имат проблеми.
Ако затворим капака за пушека със сигурност ще излязат.
Танцуващия с вълци, вътре ли си?
Днес заминавам за едно далечно място.
Искаш ли да дойдеш с мен.
Радвам се, че излязох на въздух.
Сигурно. Все вътре стоиш.
Правим опити за бебе.
Няма ли да почакате?
Никакво чакане.
Мисля, че от всички следи в живота...
има една, която е най-важната.
Следата, оставена от истинския човек.
Радвам се, че ти си поел по тази следа.
Ние те наричаме Работната пчела.
Казва се, че всички животни са родени тук.
Че оттук те се пръскат из прерията, за да нахранят всички хора.
Дори враговете ни се съгласяват, че това място е свещено.
Тихо е тук.
Трябва да изчакаме тези хора.
Не, тръгнали са преди седмица. Може би и повече.
Ще напоим конете и ще се връщаме вкъщи.
Ти винаги ме разпитваш за белите хора.
Все искаш да знаеш колко още ще дойдат.
Ще бъдат много приятелю.
Ще бъдат безчет.
Колко много?
Колкото звездите.
Страхувам се за сиуксите.
Да кажем това на Десетте мечки.
Хората, които са ги носели са дошли
по времето на дядото на моя дядо.
Ние сме ги прогонили.
После дошли мексиканците. И те не идват повече тук.
По мое време - тексасците.
И те бяха като останалите.
Вземаха без да питат.
Не знам дали сме готови да посрещнем тези хора.
Но вие имате право. Те ще продължават да идват.
Когато мисля за това, поглеждам този шлем.
Нашата земя е единственото, което имаме и ние ще се бием за нея.
Утре ще съберем селото...
и ще се преместим в зимния лагер.
Взе ли всичко от форта?
Да. Нищо не оставих там.
Браво.
Дневникът!
Вдигналата... Почакай! Думите са важни!
Думите в книгата са като диря, по която хората да вървят.
Там е описан целият ми живот тук. Трябва да си го взема.
Достатъчно. Не можем да те чакаме.
Ще ви настигна.
Индианец! Хванете го! Индианец!
Не!
Лягай долу.
Господи мой.
Господи.
Всичко е наред.
Нещо се е случило. Танцуващият с вълци не идва.
Сигурно е в беда.
Избери двама добри воини и ги прати във форта.
Спайви.
- Спайви! - Да, сержант.
Кажи на майора, че той се свестява.
Размърдай си задника.
Добре те светнахме по окото, а?
Майорът влиза.
Говори ли английски?
Не знам, сър.
Говориш ли английски?
Говориш ли английски? Кажи!
Говоря английски.
Кой сте вие?
Лейтенант Джон Дънбар. Този пост е мой.
Защо сте облечен така?
Дойдох от Форт Хейс миналия април, но тук нямаше никого.
Имате ли доказателства?
Дневникът ми е на леглото в стаята ми.
Заповедта ми е в дневника.
Ще разберете всичко от него.
Спайви, вие с Едуардс пристигнахте първи.
Намерихте ли нещо? Дневник?
Не, нищо не намерихме, сър.
Къде е Едуардс?
Отвън.
И той не е намерил нищо.
Някой да намери Едуардс.
Станал си индианец, а?
А?
Как ти беше името?
Дънбар.
Д-ъ-н-б-а-р. Джон.
- Казвате, че сте офицер? - Господи.
- Прочетохте ли заповедите ми? - Не.
В дневника ми са.
Няма никакви заповеди.
Няма никакъв дневник.
Защо сте без униформа?
Трябва да се облекча.
- Сержант, погрижете се за него. - Да, сър.
Да вървим.
- Той е бял. - На мен не ми изглежда бял.
- Казват, че е войник. - Офицер е.
Чест ли да му отдадем или да го гръмнем?
Гледай напред.
Напред гледай!
Не го застрелвайте! Ударете го! Хванете го!
Хванете го!
Защо сте без униформа?
Защо е тук войската?
- Въпросите задава лейтенантът! - Бауър!
Натоварени сме със задачата да арестуваме...
Натоварени сме със задачата да арестуваме вражески елементи,
да търсим откраднато имущество и да спасяваме отвлечени от червенокожите.
- Тук няма врагове. - Това ще преценим ние.
Ако ни заведете в лагера им и ни превеждате,
поведението ви ще бъде преоценено.
- Какво поведение? - С цялото дължимо уважение...
Може да ви простим предателството, ако изберете да...
съдействате на армията на САЩ.
Нямате работа тук.
Желаете ли да ни сътрудничите или не?
Говори!
Аз съм Танцуващия с вълци.
Какво е това?
Нямам какво да ви кажа.
Вие не заслужавате човек да си хаби думите заради вас.
Сержант, отведете този човек на реката.
- Нека си измие лицето. - Да, сър.
Не ти, Спайви.
Лейтенант.
Майорът иска да те види.
Спайви.
Ей, Спайви. Имаш ли хартия?
- За какво ти е? - Дай ми малко де.
- Можеш ли да четеш? - Не мога. Какво значение има?
Ти също не можеш. Дай сега малко хартия.
- Дай де! - Задръж малко.
Бауър!
Пусни ме!
Лапай, индианецо. Давай. Лапай!
Негодник!
Всичко е наред.
Така ще огладнее още повече. Но това е без значение.
Ще те върнат в Хейс.
А щом пристигнеш там, ще те обесят.
Зарежи го тоя.
Дий нагоре!
Ей, Спайви, какво е това?
Май върви след нас.
Ще го застрелям.
Не го уцели.
- Не стреляй. Мой ред е. - Аз пръв го видях!
- Наведи се! - Виж я тая глупава твар.
Дори не помръдва.
- Чакай, мой ред е. - Застреляй го!
Застреляй го, Едуардс. Ето го там!
Застреляй го!
Исусе Христе! Мамка му!
Бауър, махни го от него!
Щеше да те убие.
Ще го уцеля тоя кучи син!
Седни долу, по дяволите!
Това е. Уцелих го!
Да го доубием, момчета. Хайде.
Кучи син!
Ставай!
Няма да повтарям! Ставай!
Хайде, ставай!
Удариш ли го още веднъж, теб ще окова.
Връщайте се!
По дяволите!
Чисто ли е зад тази горичка?
Да тръгваме.
Никого не виждам.
Индианци!
Не.
Танцуващият с вълци е мълчалив напоследък.
Душата ли го боли?
Това, че убихме войниците при реката,
беше добро дело.
Не се погнусих да убия тези хора. Бях радостен да го направя.
Но войниците сега ме мразят повече от всеки друг.
Те смятат, че съм предател.
И ще ме преследват.
А когато открият мен, ще открият и вас.
Мисля, че е разумно да преместим селото.
Аз ще ви напусна.
Трябва да се опитам да говоря с хора, които ще ме изслушат.
Тишина. Заболяха ме ушите от вас!
Остави ни сами.
Ти си единственият бял, когото съм познавал.
Много съм мислил за теб. Повече отколкото смяташ.
Мисля, че грешиш.
Човекът, когото войниците търсят, вече не съществува.
Сега има само един сиукс, наречен Танцуващия с вълци.
Да попушим малко.
С Десетте мечки никога не беше малко.
Той никога не правеше нещо лишено от смисъл и знаех,
че искаше да остана. Но аз знаех какво ще стане.
Щях да послужа за оправдание на войската да намери това място.
Убеждавах го да премести лагера,
но накрая той само се усмихваше и говореше за прости удоволствия.
"Каза, че на неговата възраст няма по-хубаво нещо от огъня.
Десетте мечки беше изключителен човек.
Нищо ли няма да ми кажеш?
Какво мога да ти кажа?
Каквото ти е на сърцето.
Ти си взел решение.
Моето място е при теб.
Където си ти, там съм и аз.
Не се ли страхуваш?
Не.
Казах на Десетте мечки, че ще тръгнем, когато спре да вали.
Каза ли на всички?
Не.
Успокой се.
Ти...
Завършил си лулата си?
Добра е.
Как...
пуши?
Не съм пушил с нея.
Далеч стигнахме двамата с теб.
Никога няма да те забравя.
Танцуващият с вълци.
Това съм аз, Вятър в косите.
Разбра ли, че съм ти приятел?
Разбра ли, че винаги ще бъда твой приятел?
Сержант! Ето тук! Веднага!
13 години по-късно, след като домовете им бяха разрушени,
а бизоните избити, последните свободни сиукси
се предадоха на властите във форт Робинсън, щата Небраска.
Това беше краят на великата цивилизация на прерийните ездачи.
Дивият Запад скоро щеше да изчезне безвъзвратно.